Èn bold ad gangen. Anders Haahr Rasmussen.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEgIdR-bdqsrPnMpLa9QE2c7Il79DiIhoDRF0B_XufTV0E-PunWBZc4-S1n8-FlK1rADokNOilnVrOHazvVfrmKl3fFbAx4xjRJNHCjb8haKaoAbMCEaxnA_wdVAzg1Xgx_dW0pH/s200/caroline+wozniacki.jpg)
Caroline Wozniacki er jo en helt speciel person. Hun er ikke kulørt som Clijsters, hun giver ikke rappe svar som Federer, men hun er ekstremt fokuseret på en meget ren måde: det er ikke nu skal jeg fandme vise dem - hun går bare ind for at vinde, altid, uanset hvor, hvornår og hvor langt hun er bagud. Uanset, om hun undervejs ligger på banen og skriger af smerte og krampe, hun rejser sig op for at vinde kampen (og gør det så i øvrigt, vinder).
Hun er en slags ren væren, ureflekteret uden at være dum. Hun er bestemt ikke dum - men hun spilder ikke tid og kræfter på unødige distraktioner. Det er som om, hun hele tiden befinder sig i den koncentrationszone, som vi andre kun befinder os i i kortere perioder ad gangen. Netop: en bold ad gangen. ('Det har anders fundet ud af er en stor hemmelighed i tennis', sagde en eller anden. Men alle store sandheder ER jo banale. Også i tennis.)
Så hun ER interessant, Caroline Wozniacki. Som person, som deltager i et rejsende landevejscirkus, der i sig selv er skørt, med alle dens sponsorkroner, koreograferede Wimbledon-drenge, forrykte pressekonferencer, lebbehad og alt det andet, bogen beskriver. Det er rigtigt, som Lea sagde om bogen: den lider ikke af journalistisk pyntesyge. Det er enkelt og klart fortalt, uden at sætte journalisten selv i fokus, og den er befriende renset for pseudo-psykologiske betragtninger om hendes fars pacing. Det virker nærmere som hende, der pacer ham. Smukkest er afslutningskapitlet, det er virkelig finalen. De fleste fagbøger slutter ikke, de holder bare op. Ikke her. Meget elegant.
Gyldendal 2010, 199 sider.